Pověsti z Liberce a Liberecka
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085430-bfb54bfb56/20230806_185240.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085420-c9481c9483/20230806_174959.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085422-2717f27181/20230806_175154.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085428-83e9083e92/20230806_175208a.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085426-797d0797d1/20230806_175255.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020195-5da035da04/16-53.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020193-c7b6bc7b6c/15-74.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020169-1e0cc1e0cd/3-14.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020171-3cd5b3cd5d/4-21.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020197-0e8c00e8c1/17-1.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020199-4bf1a4bf1b/18-6.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020175-e1e53e1e55/6-0.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020177-4123841239/7-62.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020173-ba9d2ba9d3/5-80.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020201-17aa217aa3/19-39.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020203-07a6407a65/20-12.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020181-1a3de1a3df/9-706.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020179-705ac705ad/8-49.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020183-f295df295e/10-3.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020185-dac1bdac1c/11-41.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020205-d34d5d34d6/21-68.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020207-af2b5af2b6/22-54.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020209-62cde62cdf/23-27.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020211-5aa3b5aa3c/24-87.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020187-a81c6a81c8/12-72.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020189-6033f60340/13-12.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020191-d21ffd2200/14-53.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020213-8487884879/25-8.jpg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085432-4592d4592f/20230806_175504.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085434-801f7801f8/20230806_184228.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085436-06a8206a85/20230806_184323.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085438-67e2367e25/20230806_184336.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085440-069c1069c3/20230806_184351.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085442-27be027be1/20230806_184401.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085444-a98efa98f1/20230806_184503.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085446-966f8966f9/20230806_184513.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085448-68b4a68b4c/20230806_184530.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085450-db471db473/20230806_184541.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085452-26c6b26c6d/20230806_184603.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085454-0298a0298c/20230806_184613.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085456-69cdd69cdf/20230806_184628.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085458-8ff258ff26/20230806_184641.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085460-9983e99840/20230806_184707.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085462-349bf349c0/20230806_184715.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085464-182d8182da/20230806_184738.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085468-c34a3c34a4/20230806_184837.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085466-1060a1060b/20230806_184830.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085470-086b4086b7/20230806_184851.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085472-5261a5261c/20230806_184902.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085474-329e8329e9/20230806_184912.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085476-9dd1e9dd20/20230806_184920.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085478-8f0d08f0d1/20230806_184945.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085480-978cf978d1/20230806_184950.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085482-07d4907d4a/20230806_185009.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085484-9bece9becf/20230806_185054.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085486-8d0ac8d0ae/20230806_185103.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085488-9514295144/20230806_185150.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085490-25ae425ae6/20230806_185212.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085494-be821be823/20230806_185252.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085492-8f69a8f69b/20230806_185240-9.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085496-cb434cb436/20230806_185300.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085498-3e85b3e85c/20230806_185319.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085500-2b87a2b87c/20230806_185329.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085502-0bbda0bbdb/20230806_185339.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085504-3496834969/20230806_185351.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085506-1fbe61fbe8/20230806_185406.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085508-4b6434b644/20230806_185412.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085512-dc9a8dc9a9/20230806_185435.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085510-5190a5190c/20230806_185421.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085514-4ed514ed52/20230806_185441.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085516-b0496b0497/20230806_185450.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085518-1d4a41d4a5/20230806_185457.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085520-352e0352e2/20230806_185521.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085522-d09f5d09f7/20230806_185529.jpeg?ph=32eba348a2)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200084814-7f37a7f37c/20230710_180610.jpeg?ph=32eba348a2)
Čertův kámen
Na Ještědu stával odedávna ohromný kámen, který se díval do údolí
Ploučnice, tedy na druhou stranu než leží Liberec. Okolo něj byla
roztroušena spousta menších kamenů, o nichž se vyprávělo, že si s nimí o
filipojakubské noci házeli Čerti.
V
takových chvílích se po celém Ještědu rozléhalo silné dunění, které se
neslo až daleko do údolí. Za blesků a hromobití, s ohlušujícím rachotem
se po Ještědu přemistovaly vzduchem obludné balvany, i celé skály. Lidé
se čertů odjakživa velmi báli, a tak o této magické nocí vůbec
neopouštěli své domovy. Toto pravidlo však bylo jednou porušeno.
Tehdy
čerti řádili tak, že sedlák Bauer z Janova Dolu nemohl pro hluk usnout.
Protože ho druhý den čekala těžká práce, na kterou se potřeboval
vyspat, rozzlobil se a zařval, jak nejsilněji dovedl: "Jestli toho hned
nenecháte, půjdu za vámi udělat pořádek!"
Čerti se jen zachechtali a volali v odpověď: "Tak to zkus, když máš dost odvahy, jen pojď!"
Sedláka
jejich výsměch popudil ještě víc, oblékl se tedy a vyrazil nahoru. To
čerti nečekali, najednou jako kdyby dostali strach. Proto jeden z nich
vzal největší kámen a mrštil s ním po sedlákovi. Mířil přesně, kámen
sedláka na místě pohřbil.
Od té doby ležel na místě, kam ho čert hodil, dnes však po něm nenajdeme
ani stopu. Když se stavěla silnice přes Ještěd, byl použit na její
stavbu.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![Tesař a skřítek](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200082396-b3622b3623/Tesa%C5%99%20a%20sk%C5%99%C3%ADtek.jpeg?ph=32eba348a2)
Tesař a skřítek
V Křižanech žil kdysi dávno nadmíru chudý tesař. Měl velmi početnou rodinu, o kterou se řádně staral, ale co naplat, v jeho obci pro něj moc práce nebylo, a tak často musel shánět zakázky i v dost širokém okolí. Když z těchto cest přicházel domů, pokaždé na něj nejkrutěji dýchla chudoba jejich příbytku. Měli ubohou chaloupku, maličkou jako klícka, kde měli postele jenom rodiče, děti spaly na zemi na slámě.
Oblečení dědily mladší po těch starších, ale nejhorší bylo všechny ty hladové krky dosyta nakrmit. Tesaře stále trápilo, že musí žít v takové bídě. Jednou když usínal a zase přemítal o vlastní chudobě, přišel k jeho posteli malý mužíček a žádal ho, aby šel s ním. Tesař ale byl velmi zmožený, protože byl toho dne za prací až za Libercem, a tak únavou usnul.
Mužíček tedy odešel, ale druhou noc se objevil znovu a zase tesaře přemlouval, ať s ním odejde. "Co tě to napadá," řekl mu tesař, "já nesmím chodit nikam, kde to neznám. Vždyť jsem jediný živitel rodiny. Kdo by se o ni postaral, kdyby se mi něco stalo?" Mužíčka jeho odpověď velmi rozesmutnila.
Nic neřekl, jen sklopil hlavu a šel pryč. Tesař však dlouho nemohl usnout. Stále musel myslet na mužíkův smutný pohled. A když mužíček přišel potřetí, tesař už ho neodmítl, souhlasil, že s ním půjde. Šli místy, která tesař vůbec neznal, a když už to trvalo dost dlouho, náhle se mužíček zastavil a řekl: "Chci ti pomoci v tvé chudobě, a tak poslouchej, co se bude dít. Za chvíli dorazíme ke kamenné zdi, odkud už budeš muset jít sám.
Brzy narazíš na tři odpuzující zvířata, kterých se budeš muset dotknout, aniž bys při tom řekl jediné slovo. Věř, že to je jediný způsob, jak můžeš pomoci sobě, ale i mně." Tak se také stalo. Když přišli ke kamenné zdi, mužík zmizel a tesař uviděl, že za zdí prosvítá nějaké světlo.
Bylo patrné, že je to poklad. Tesaře opustil všechen strach, a za pokladem se vydal. Najednou mu stál v cestě ošklivý pudl s ohnivýma očima. Hrozivě jima koulel, ale ani neštěkl, jen se podivně kýval ze strany na stranu. Tesař se ho nebál, spíše se toho zvířete štítil, ale nakonec svůj odpor přemohl a na pudla si sáhl.
Ten okamžitě zmizel.V tu chvíli před tesařem stál odpudivý vypelichaný kozel. Na mnoha místech měl šedivé hladké lysiny a jeho rohy čněly hrozivě do výše. Tesař zavřel oči a kozla se dotkl někde na krku. I kozel okamžitě zmizel. Zbývalo poslední zvíře, a to byl opravdu ohavný kůň, z jehož nozder šlehaly plameny. Celé jeho tělo bylo pokryto jakýmisi strupy, které tesaře velmi odpuzovaly. Ale nakonec se dokázal dotknout i koně. Jakmile to udělal, nastalo strašlivé hřmění, křižovaly se blesky a burácela vichřice, až tesař přestal věřit, že z toho vyjde živý.
Teprve když všechno utichlo, objevil se před ním šedivý starý pán s dlouhým plnovousem, oděný do krásných sametových šatů, které byly zdobené zlatem. S úsměvem promluvil: "Děkuji ti, tesaři, žes mě vysvobodil ze zakletí, v němž jsem byl po celá staletí. Bez tvé pomoci bych se i dál musel objevovat v podobě pidimužíka a žádat spravedlivého člověka o pomoc.
Za odměnu si vyber z pokladů všechno, co se ti bude hodit. Od této chvíle se vaší rodině povede dobře. I když spotřebujete peníze a drahé věcí, které si odtud odneseš, už nikdy nepoznáte bídu." Rodina z chudé chalupy se opravdu dočkala lepších časů. Koupili si pole, postavili nové obydlí a už nikdy se nemuseli starat o to, jak přežít. Přesně tak, jak jim to vysvobozený mužík předpověděl.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![Eduardův buk](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200082512-c5876c5878/Eduard%C5%AFv%20buk.jpeg?ph=32eba348a2)
Eduardův buk
Na lesní křižovatce v půli cesty mezi Kryštofovým Údolím a Bílým Kostelem stával strom, který se odjakživa nazýval Eduardův buk. Říkalo se, že to bylo na počest majitele libereckého panství, Eduarda, hraběte Clam-Gallase. Na stromě také visíval obrázek jeho patrona, sv. Eduarda. Podle pověsti se měl nedaleko buku odehrát souboj mezi hrabětem Gallasem a jakýmsi urozeným důstojníkem. Na doklad této události si lidé ještě počátkem dvacátého století ukazovali v kmeni stromu zarostlé rýhy po meči.
Jiná pověst, která se k buku vztahuje, vypráví následující příběh:
V dávných dobách místo kolem buku vypadalo podobně jako dnes. Kolmo na nynější lesní cestu vedla starodávná vozová cesta, která spojovala hrad Hamrštejn s hradem Roimundem. Obě cesty, které se v místě pozdějšího Eduardova buku křižovaly, se klikatily většinou samými lesy, samotná křižovatka cest byl jen jakýsi malý palouk.
Touto cestou jezdíval kdysi mladý rytíř Eduard z Roimundu za svou nevěstou, krásnou dcerou rytíře z Hamrštejna. Jejich láska byla vzájemná, ale přesto měl rotmundský rytíř soka. Byl jím Jan, mladý pán z hradu Děvína u Hamru, široko daleko známý svou násilnickou povahou. Snad proto rytířská dcera z Hamrštejna odmítala jeho dvoření a kde mohla, vyhnula se mu.
Když mladík z Děvína konečně pochopil, že nemá žádnou naději, ale hlavně když se dozvěděl, že dívka si vybrala jiného, vzplanula v něm vůči šťastnějšímu soku obrovská zášť. Musel se pomstít, a tak kudy chodil, tudy přemýšlel, jak by to provedl.
Vyslal své špehy, aby vypátrali, kde se mladí lidé scházejí a kde lze snadno dostihnout roimundského soka. Špehové brzy zjistili, že nejčastějším místem schůzek milenců je háj pod hamrštejnským hradem. Po poradě s přáteli však dospěl Jan k závěru, že tam by nebylo dobře zajíždět, je to daleko, a všude jsou jistě lidé hamrštejnského rytíře. Lépe by bylo počkat si na opuštěném místě, daleko od lidí, kde by se mladý rytíř z Roimundu nedovolal pomoci. Proto bylo zvoleno odlehlé místo uprostřed lesů.
Když se jednou v noci Eduard z Roimundu vracel v doprovodu jediného panoše od své milé, byl na palouku v lese přepaden a zavražděn. Na paměť té události byl na místě neštěstí vysazen Strom a na něm časem připevněn obrázek sv. Eduarda.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)![Farní smrk](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200082662-9908399085/Farn%C3%AD%20smrk.jpeg?ph=32eba348a2)
Farní smrk
V období sedmileté války se v Kryštofově Údolí usadili na nějaký čas vojáci. Přivedli s sebou dva dezertéry, které zajali, a měli v úmyslu je zde u farního smrku popravit.
Celá vesnice oba muže litovala, a všichni přemýšleli, jak popravě zabránit. Nakonec se rozhodli, že pošlou za plukovníkem, který vojákům velel, nejstatečnější děvče, Annu Barbaru Wiese, aby pro oba zajatce vyprosila milost. Mladý plukovník o tom zprvu nechtěl aní slyšet, ale nakonec se nechal obměkčit a slíbil, že žádost o milost postoupí svému nadřízenému. Hned také svůj slib splnil a vyslal na velitelství kurýra.
Uplynulo několik dnů, ale odpověď stále nepřicházela. Plukovník už byl netrpělivý, bylo potřeba, aby se jeho vojáci vydali na další cestu, a zajatce už s sebou nechtěl vodit. Proto rozhodl, že poprava bude vykonána ráno před jejich odchodem, tedy hned následující den.
Oba odsouzenci byli odvedení k farnímu smrku a prvnímu vojákovi, staršímu ze zajatců, navlékli oprátku. Zanedlouho na ní visel mrtvý. Když přišel na řadu druhý dezertér, objevil se v dálce jezdec, mávající bílým šátkem. Ten předal plukovníkovi zprávu o tom, že oba uprchlíci jsou omilostnění.
Pro prvního dezertéra přišla milost pozdě, druhému však zachránila život. Mrtvý voják, který byl vlastně popraven protiprávně, však nenašel v hrobě pokoje, a jeho duch se často vracel k místu, kde zahynul. Lidé mu snad chtěli pomoci, a tak vztyčili pro jeho spásu dřevěný kříž, kterému se říká Červený. Jeho chatrné zbytky jsou dodnes k vidění nedaleko železniční trati před Kryštofovým Údolím.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![Řezání kamenů](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200083240-5f4305f431/20230523_123902.jpeg?ph=32eba348a2)
Řezání kamenů
Pod Oldřichovským sedlem leží kousek od cesty obrovský balvan, na jehož místě před staletími údajně stával panský dvůr. V něm prý po nějaký čas žil zlý a lakomý panský správce Platz von Ehrental, postrach libereckého a frýdlantského panství.
V té době se jedné bouřlivé noci v panském dvoře objevil poutník, muž, který byl v kraji poprvé, a proto o chamtivém správci nic nevěděl. Byl to stařec jistě osmdesátiletý, který se opíral o hůl a vypadal velmi unavený. Hovořil mírně a slušně a jeho prosba byla velice skromná: "Máte-li trochu soucitu, buďte prosím, vzácný pane, té lásky a poskytněte mi nocleh. Když přidáte krajíček chleba, budu vás do smrti velebit," řekl ve dveřích.
Správce stál právě u stolu a vyklepával si dýmku. Jen uslyšel starcova slova, dýmku položil na stůl, dal ruce v bok, rozkročil se a vyštěkl: "Ta žebrota nás obtěžuje ve dne v noci. Nic nedostanete, a jestli hned nepotáhnete pryč, nechám na vás pustit psy."
"Slitujte se, pane," ozval se stařec. "Podívejte se, jak jsem slabý a bezmocný, pohlédněte jen z okna na tu slotu, vždyť mě to počasí zničí."
"Té žebroty se člověk nikdy nezbaví! Ať už jste odtud" vykňkl Platz zlostně a rozehnal se po starci.
Stařec v té chvíli zbledl, narovnal se, a před zlým správcem už nestál pokorný žebrák, ale ztělesněná pomsta. Promluvil klidně, ale důrazně: ""Mně, starému člověku, tady lajete a vyháníte mě do nepohody. Ať vás za všechny vaše zlé skutky nemine trest. Bude těžký a nikdy neskončí, protože po své smrti budete muset rozřezat jeden po druhém všechny kameny, které tady leží okolo."
Pak se stařec otočil ke dveřím a bez pozdravu opustil statek. Po správcově smrti se panský dvůr proměnil v kámen. Od té doby, když šli kolem poutníci do Hejnic, slýchali čas od času tajemné sténání. To prý znamenalo, že starý Platz je v plné práci.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)![Zlatý oheň](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200083656-5a2315a232/352760661_140425945715647_5030400910986966038_n.jpeg?ph=32eba348a2)
Zlatý oheň
Kdysi dávno šel jakýsi sedlák večer přes Ještěd do Liberce. Jen vstoupil do lesa, obklopila ho hustá tma. Sedlák si zapálil dýmku, snažil se pokračovat v cestě, ale bylo to obtížné, protože nebylo na krok vidět.
"Kéž by tady bylo nějaké světýlko a posvítilo mi na cestu," povzdechl si nahlas nebohý sedlák.
Jen to dořekl, světýlko se mihlo těsně vedle něj. Chvilku poskakovalo před ním, v obtížných místech, kde bylo třeba dávat pozor na vystupující kameny nebo kořeny, svítilo blízko u jeho nohou. A tak měl doprovod. Když se dostal z největší tmy, světýlko se začalo zmenšovat, až nakonec zhaslo docela. Sedlák se rozpomenul, že bludičkám se má za jejich službu poděkovat, a tak zavolal: "Pánbůh ti to zaplať!"
Dlouho bylo ticho, až sedláka mrazilo. Váhal, jestli má odejít, nebo poděkovat znovu. Rozhodl se pro to druhé. Ale ještě než stačl otevřít ústa, ozvala se jakoby z velké dálky odpověď: "Dobřes udělal, žes mi poděkoval. Čekám na to už víc než sto let!"
Sedlák se vydal na další cestu a když už bylo skoro na hřebeni Ještědu, uviděl z lesa prosvítat oheň. Ihned se k němu vydal, aby zjistil, co se stalo. U ohně nikdo nebyl, ale plápolal mezi kameny, a bylo vidět, že Žádnou škodu nenapáchá. Sedlák si tedy pouze zapálil dýmku a šel pryč. Dýmka ale byla jako očarovaná, přestože uvnitř hořel oheň, netáhla. Sedlák se chvíli zlobil, nakonec ji však schoval. Jakmile přišel domů, chtěl dýmku vyčistit. Jaké ale bylo jeho překvapení, když z dýmky vyklepal hrudku zlala. To byla odměna od bludičky, že ji vysvobodil ze zakletí.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![Hřiště sktřítků](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200084000-dc576dc577/3034.jpeg?ph=32eba348a2)
Hřiště skřítků
Bylo nádherné podzimní ráno. Na kraji lesa na Ještědu hlídal jeden chalupník své kozy. Byl tak zabrán do vlastních myšlenek, že sí ani nevšiml, jak jeho stádečko, čítající pouhé dva kusy, stoupá výš a výše. Když se pak za chvíli kolem sebe rozhlédl, neviděl aní jednu kozu, a tak se rychle vydal nahoru ke skalám, kde si myslel, že se zatoulaly. Zoufale prohledával každý keřík a při tom myslel na svou Ženu a dcerku. Pro obživu jejich rodiny byly kozy nepostradatelné. Chalupník stoupal stále výš, ale po jeho kozách jako kdyby se slehla zem. Když dosáhl vrcholu, byl tak unavený, že si lehl na zem, aby si aspoň na chvilku odpočinul. Začal usínat, ale náhle ho probralo jakési zacinkání. Zvědavě zvedl hlavu, a nevěřil svým očím. Kousek od něho hrálo pět malých dlouhovousých mužíčků kuželky. Chalupníkovi se jejich hra zalíbila, a tak bez strachu přistoupil blíž, přátelsky trpaslíky pozdravil a pozoroval, jak si hrají. Skřítkové si ho dosud nevšimli, ale když ho pak zpozorovali, lekli se a přestali hrát. Potom je přemohla zvědavost.
"Co tě sem k nám nahoru přivádí?" zeptal se ten, který měl nejdelší plnovous. Chalupník jim vyprávěl o svém neštěstí a nakonec je poprosil O prominutí, že je vyrušil. To skřítky uklidnilo a požádali ho, jestli by jim nechtěl stavět kuželky.
"Rád bych vám usnadnil vaši hru, ale musím nejdřív najít své kozy," odpověděl starostlivě.
Skřítek, který ho už předtím oslovil, mu řekl: "Nemusíš mít vůbec starost. Tvoje kozy jsou už bezpečně doma."
Bylo
to divné, ale chalupník mu uvěřil, a tak hra mohla začít. Pastýř stavěl
kuželky, a když to právě nebylo zapotřebí, prohlížel si nádhernou
krajinu kolem, kterou nikdy předtím neviděl. Po chvíli ho přepadl
hluboký spánek.
Zatímco
spal, vydali se ho hledat lidé od nich z vesnice, ale bezvýsledně. Kozy
však byly doma, jak trpaslíci řekli. Když se chalupník probudil,
trpaslíci tam nebyli, a tak chvíli uvažoval, jestli se mu všechno
nezdálo. Zlatá kuželka, kterou držel v ruce, ho však ujistila, že to
byla skutečnost. Rychle se vydal domů, aby své ženě vyprávěl, co se mu
přihodilo.
Když
přicházel k jejich vesnici, překvapilo ho, jak se to tam změnilo. Na
polích rostlo jiné obilí než předešlého dne, pracova. li tu neznámí
lidé, chalupy stály na odlišných místech než dříve, a také ve vsi
potkával lidi, jež neznal, a oni neznali jeho. Pak přišel k vlastní
chalupě. Pak přišel k vlastní chalupě, v jejíchž dveřích stála mladá,
jemu neznámá dívka. Po chvíli si však uvědomil, že by to mohla být jeho
vlastní dcera. Tu ale včera opustil jako malé dítě! Chtěl ji pohladit,
avšak vylekaně ucouvla, protože toho starého muže s dlouhými vlasy a
vousy neznala, a bála se ho. Teprve nyní chalupník pochopil, co se asi
stalo.
Šel
k sousedům, svým dávným dobrým známým, a zděšeně je začal zpovídat.
Svou dceru už nechtěl strašit. Sousedi se po něm ohromeně dívali, a když
ho poznali, jejich vyptávání nebralo konce. Vždyť od jeho zmizení
uplynulo deset let!
Po
tomto sdělení měl chalupník na jazyku už jen jednu otázku, kterou se
stále více bál vyslovit. Nakonec se odhodlal: "A co moje žena, je živá a
zdravá?"
Teprve
kladná odpověď ho upokojila, a pak už neměl stání. Když zaklepal na
dveře vlastní chalupy, vyšla jeho žena ven. Chvíli si ho zkoumavě
prohlížela, pak ale radostně vykřikla a padla mu okolo krku. Hned musel
důkladně vyprávět, co se mu přihodilo, a na důkaz svých slov vytáhl z
kapsy zlatou kuželku. Jeho žena si ji chvíli užasle prohlížela, ale
nakonec řekla, že by ji měli vrátit trpaslíkům. Mohli by si myslet, že
ji chalupník ukradl.
Druhý
den se tedy všichni tři vydali na Ještěd hledat skřítky. Chalupník si
myslel, že místo, kde se s nimi setkal, lehce najde, ale mýlil se.
Nepomohlo ani volání, žádný skřítek se neukázal, proto po dlouhém
bloudění veškeré hledání vzdal. A tak se vrátili domů, kuželku prodali, a
z toho, co za ni utržili, mohli šťastně žít až do smrti.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200084230-ba701ba703/39a.jpeg?ph=32eba348a2)
Lesní skřítkové
Florian Schróter z Osečné vzpomínal, jak jednou, když byl ještě hodně
malý, šel s tatínkem na Ještěd kácet stromy. Velmi ho překvapilo, že
tatínek vždycky, když porazil strom, udělal sekyrou na pařezu tři
křížky. Chvíli mu to vrtalo hlavou, ale pak se tatínka na tu záhadu
zeptal.
"Ty
křížky dělám kvůli lesním skřítkům, aby se nebáli nočního lovce, a
neutekli z naší země, " začal tatínek vyprávět. "Divoký lovec je
postrachem pro každého, koho potká, a obávají se ho i skřítkové,
Naštěstí poznají včas, kdy se noční lovec blíží, protože tehdy les začne
šumět a hučet, lámou se větve a padají hlučně na zem, zvedne se hustý
prach a zatáhne se obloha. Ty pařezy s křížky jsou pro skřítky ochrana.
Když si na některý vlezou, je proti nim noční lovec bezmocný. Lesní
skřítkové jsou našimi ochránci, pomáhají nám při lesních pracích, chrání
naše domovy,
tak bychom měli pomáhat i my jim."
Florian
si otcova slova po celý život pamatoval, a nikdy nezapomněl každý pařez
opatřit třemi křížky.
O lesních skřítcích bylo známo, že nemají rádi zvony, a proto opouštěli
každé místo, kde zvuk zvonů slyšeli. Tak například se vyprávělo, že se
kdysi dávno v Hořeních Pasekách starali o děvčátko, které osiřelo.
Vypiplali ji až do dospělosti, a když se vdala do Osečné, přišli se na
ni brzy po svatbě podívat. Mysleli si, že ji budou moci aspoň občas
navštívit. Ale běda, právě při jejich první návštěvě začal vyzvánět
místní zvon, který svým hlasem zval lidi na mši. Skřítkové hned všeho
nechali, vyhrnuli se z chalupy a smutně volali:
"Zvony zvoní — ziny, ziny
odcházíme do cíziny.
Zvony zvoní — ziny, ziny,
snad tam najdem domov jiný.
Zvony zvoní — bim, bum, bam,
nesmíme už přijít k vám.
Zdroj: Pověsti z Liberce a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200084534-60ec160ec4/20230630_185828.jpeg?ph=32eba348a2)
Vystěhovalci
Jednou hlídalo jakési děvče z Křižan na úpatí Ještědu stádo krav.
Najednou se jedna kráva utrhla a vydala se vzhůru ke skajám. Pastýřka si
toho všimla včas, a tak se hned vydala za kravou, aby ji přivedla
zpátky. Nebylo to však tak snadné, kráva běžela pořád vzhůru, až dívce
zmizela z očí. Ta se na chvíli zastavila, aby se mohla rozhlédnou, když
tu náhle vedle ní stál trpaslík s dlouhými šedivými vousy. Smutně se na
pastýřku podíval ařekl: "Vím, že moje prosba je nezvyklá, ale moc tě
prosím, jestli bys nemohla jít se mnou. Čeká tě veliké štěstí, a navíc
uděláš dobrý skutek. Neboj se, moji lidé se zatím o tvé stádo postarají"
Co
měla dívka dělat? Hlavní bylo, že si někdo vezme na starost krávy,
jinak byla zvědavá, co ji čeká. Kývla tedy bez dlouhého rozmýšlení, a
tak se hned vydali na cestu. Brzy došli k velkým železným vratům, v
jejichž zámku vězel neobyčejně velký klíč. Trpaslík ho ze zámku vytáhl a
podal dívce se slovy, aby ho opatrovala, protože to je klíč k pokladům
lesních skřítků. Potom ještě dívce dal tři groše a řekl, že jí přinesou
štěstí. Nakonec dodal: "Pamatuj si jedno. Základem tvého bohatství budou
tyto tři groše, pokud bys chtěla použít klíč, a dostat se k našim
pokladům, postihne zemi velká pohroma."
Pastýřku
to rozesmutnilo. Uvědomila si, že trpaslík se s ní loučí, jako kdyby
spolu se svými přáteli odcházel na dalekou cestu, a tak se ho zeptala:
"Vy odcházíte z naší země? A proč? Co se stalo, že už tady nechcete
žít?"
"Vaše
země se změnila," odpověděl skřítek, "lidé si závidí a jsou na sebe
zlí, zpustošili přírodu, v níž žijí, a my s nimi, prokáceli hory,
zničili lesy, vyplenili krajinu. Slibuji ti však, že kdyby se vaše země
dostala do rukou dobrého a spravedlivého vládce, pak bychom se hned
vrátili, vyhledali tebe nebo tvé potomky, a klíč si zase vzali. Za
těchto okolností by naše poklady mohly sloužit dobrým věcem."
Pak už skřítek neřekl ani slovo. Jen pastýřce podal ruku na rozloučenou a beze slova zmizel. Za chvíli dívka zaslechla tichý zpěv a cinkání, které se táhlo přes Ještěd až někam k Žitavě. Tam se podle pověsti měli ještědští skřítkové setkat se skřítky z Krušných hor.
Od
té doby se její rodině dařilo opravdu dobře. Tři groše jim přinesly
další peníze, a brzy si mohli koupit velký statek. Když po letech bývalá
pastýřka, později bohatá selka, umírala, zavolala k sobě nejstaršího
syna a sdělila mu tajemství o dutině jejich staré lípy, které se pak
přenášelo z generace na generaci.
Skřítkové
se už nikdy nevrátili, a proto by klíč k jejich pokladům měl dodnes
vězet v dutině staré lípy v Křižanech, která stojí na dvoře nejbohatšího
sedláka.
Zdroj: Pověsti z Liberecka a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200084084-2474324744/3059.jpeg?ph=32eba348a2)
Víla a rybářka
Kdysi dávno žil v jedné dřevěné chaloupce v Machníně starý rybář se svou dcerou Vroni, nejhezčím a nejmilejším děvčetem v širokém okolí. Její největší zálibou bylo pomáhat otci, ne snad v tom, že s ním chodila rybařit, ale hlavně jeho úlovky prodávaJa na sousedních trzích. Kolem ní se točila řada nápadníků, ona se jim však jen smála.
Jednoho letního večera seděla na břehu Nisy u rybářských sítí. Najednou se u ní objevil mladý pocestný a začal si s ní povídat. Mladík mezi řečí řekl, že od rána nejedl, a tak ho dívka pozvala na večeři k nim do chaloupky.
Starý rybář měl radost, že do jejich odlehlé samoty zavítala nějaká návštěva, a proto mladíka přátelsky přijal a po večeři mu nabídl nocleh.
Mladík se chtěl za ochotu hostitelů odvděčit, a tak jim pro pobavení vyprávěl své zážitky z cest, a protože starý rybář brzy usnul, zůstala jeho jedinou posluchačkou krásná Vroni. Povídání nebralo konce, mezitím v sobě oba mladí lidé našli zalíbení, a z vyprávění o cestách přešli k plánování společné budoucnosti.
Mladík byl ale zodpovědný, a tak po chvíli zesmutněl. Uvědomil si své postavení, chudobu, to, že by dívce vlastně žádnou přiJatelnou budoucnost nabídnout nemohl. Proto začal Vroni se všemi svými problémy poctivě seznamovat.
Ještě než stačil domluvit, otevřely se dveře ado místnosti vstoupila podivná ženská postava. Přistoupila až těsně k dívce a laskavým, příjemným hlasem řekla: Děvče, děvče, neposlouchej toho blázna.
Běž a hoď všechny vaše sítě do míst, kde je řeka nejhlubší. Nemeškej však, čím dřív to uděláš, tím to bude pro vás oba lepší" Pak zmizela, jak se objevila. Vroni vzala síť a spolu s mladíkem se vydali k řece. Cestou si uvědomila, že ta neznámá žena mohla být vodní víla, o které už mnohokrát slyšela. Prý kam přijde, tam přinese štěstí. Mezitím došli k Nise a Vroni udělala přesně to, co jí víla poradila. Za chvíli byla síť tak plná ryb, že šla stěží vytáhnout, i když dívce pomohl její host. Jen však ryby vytáhli na břeh, hned zase naskákaly zpátky do vody. V síti zůstaly jen jejich šupiny, které se okamžitě změnily v zlato.
Zdroj: Pověsti z Liberecka a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085156-2711a2711b/20230718_153728.jpeg?ph=32eba348a2)
Siegfried drakobijce
Mezi Ještědem a Ralskem leží Žibřidice, u nichž se vypíná hora
Stříbrník. Podle pověsti zde měli své sídlo skřítkové z Ještědského
hřbetu, kteří tu skryli své poklady.
V
dávných dobách byl Stříbrník obklopen hustými lesy plnými zvěře. Lidé v
této krajině Žili šťastně a klidně, dokud se na západním svahu Ještědu
neusadil strašný drak. Byl stále hladový, a každý rok mu padlo za oběť
několik lidských životů. Mnozí z místních obyvatel raději odešli, a ti,
co zůstali, se většinou ukrývali v dočasných, co nejméně nápadných
chýších, kde se mohli živit jen lesními plody. Políčka jim zarůstala, a
chaloupky, neobydleny, pomalu chátraly. Nebylo, kdo by je opravil,
zajistil proti dešti, sněhu a větru.
Lidé
nebyli tak pasivní, jak by se snad dalo čekat, našlo se mnoho
statečných mužů, kteří se pokusili draka zneškodnit, všichni ale svou
odvahu zaplatili Životem. Přeci však přišla chvíle, která se stala pro
draka osudná.
Nedaleko
Ještědského potoka, protékajícího skrz Křižany a Žibřidice, žil na
samotě v malém dřevěném domku mladík, jehož síla a odvaha ho proslavily
po celém kraji. Lidé si o něm povídali, že je pod ochranou skřítků ze
Stříbrníku, a říkali mu Silný Siegfried.
Jednoho
dne se Siegfried dozvěděl, že drak si za svou oběť tentokrát vybral
dceru jeho dávného přítele uhlíře a odnesl ji do Janovického lesa. Byl
čas jednat, proto se Siegfried vydal s prosbou o radu za skřítky na
Stříbrník. Tam ho uvítal sám jejich král a řekl: "Draka není tak snadné
zabít, ale i my už jeho počínání sledujeme s nelibostí, a tak ti rádi
pomůžeme. Dostaneš od nás kouzelný samostříl, který nikdy nemine svůj
cíl, svazek otrávených šípů a dýku. Za to, že celý kraj zbavíš toho
hrozného postrachu, ti všechny zbraně věnujeme. Nesmíš je však nikdy
užít pro zlý účel."
Poté král předal Siegfriedovi kouzelné dary a vyzval ho, aby ani chvíli nemeškal, chce-li Hanerle, uhlířovu dceru, zastihnout naživu, Je prý skoro jisté, že ji drak dosud nezhubil, neboť včera, kdy ji unesl, roztrhal pod Ralskem jakéhosi obchodníka i s jeho oslem. Byl tedy sytý, a tak Hanerle jen odnesl do jednoho ze svých brlohů, aby se příště nemusel po potravě shánět. Siegfried poděkoval a rychle pospíchal do Janovického lesa. Věděl, že jeden z dračích brlohů je kousek pod vrcholem hory Buková, kde byla rozsáhlá jeskyně.
Když
se přiblížil k jejímu vchodu, uslyšel zevnitř slabounký ženský pláč,
ale také hvízdavé funění draka, který zřejmě spal. Všude kolem se válela
spousta ohlodaných kostí. Siegfried tiše zavolal Hanerle jmé. nem. Nic
se neozvalo. Teprve po druhém zavolání pláč přestal a ženský hlas se
zeptal, kdo volá.
"To jsem já, Siegfried. Pokus se dostat ven z jeskyně, já chci draka vyzvat k boji!"
Dívka se moc nerozmýšlela. Obešla drakovo tělo a rychle vyběhla mezi
balvany před jeskyní. Sotva ale uběhla pár kroků, drak, jehož probudil
její pohyb, se objevil ve vchodu.
Siegried
se mu však postavil do cesty a vystřelil. Hned napoprvé drakovi poranil
levé oko, protože využil chvíle překvapení. Drak hrozně zařval, ale
okamžitě začal také útočit. Bil po Siegfriedovi křídly, hrubými drápy
rval zem a z obrovské tlamy chrlil oheň. Snažil se vzlétnout, chtěl
zaútočit z výšky, ale to se mu stalo osudným. Jak byl nad Siegriedem,
ten zamířil a trefil draka přímo do srdce. Tak tak se stačil uhnout
drakovu padajícímu tělu.
Po tomto udatném činu se do kraje pod Ještědem vrátili lidé a vznikly nové osady. Okolo domku, kde žil Siegfried, vznikla vesnice, jež po svém hrdinovi dostala jméno Siegfriedsdorf, zkomoleně Seifersdorf. Dnes se tato ves, stará už přes šest set let, jmenuje Žibřidice.
Zdroj: Pověsti z Liberecka a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200085378-96fc496fc5/20230730_122851.jpeg?ph=32eba348a2)
Přičarované mléko
Jednou šli tři dřevorubci na Ještěd kácet stromy. Protože byl teplý slunečný den, dostali brzy žízeň, avšak v okolí nebyla žádná studánka. Nejmladší z nich, jmenoval se Johann, dostal nápad, že by se mohli napít mléka, protože si všiml stáda krav, pasoucích se nedaleko. Zbývající dva o tom nechtěli ani slyšet, prý se nesluší, aby dojili cizí krávy. Ale Johann je uklidnil: "Dokážu to udělat tak, že mě nikdo neuvidí. Jen si vyberte krávu, od které byste to mléko chtěli."
Kamarádi
se chvíli dohadovali, vůbec se jim to nelíbilo, a spíše všechno
považovali za vtip nebo bezuzdé vychloubání. A tak jen pro legraci
navrhli pěknou černou krávu a čekali, co se bude dít.
Johann
vyndal velký, modře potištěný kapesník a ten uvázal za dva konce na
nízko visící větev nejbližšího stromu. Pak přikázal jednomu z kamarádů,
aby držel pod kapesníkem svou čepici, a začal tahat za volně visící cípy
kapesníku. Po krátké chvíli z nich začalo do čepice kapat čerstvé mléko
a v mžiku byla čepice plná. Johannovy společníky přešla z hrůzy všechna
žízeň, ale on se je snažil uklidnit: "Jen si dejte, kamarádi, to mléko
je velmi dobré a čisté. A zaručují vám, že z té černé krávy dnes už
nedostanou ani kapku."
Dietrichovi,
nejstaršímu z dřevorubců se celá záležitost do večera rozležela v
hlavě, a řekl si, že se přesvědčí, jestli Johann nelhal. Jakmile přišel
domů, poslal svou ženu se džbánkem k sedlákovi, jehož krávy se ráno
pásly na Ještědu. Když žena sedláka poprosila, jestli by jí neprodal tři
žejdlíky mléka od černé krávy, ten ji plný vzteku vyhnal a obvinil z
čarodějnictví. Černá kráva totiž opravdu nedala žádné mléko, a sedlák
byl přesvědčený, že ji někdo očaroval. Když Dietrich potom vyprávěl své
ženě, jak Johann ráno přičaroval mléko, oba se shodli na tom, že Johann
má spolky s nečistými silami.
Zdroj: Pověsti z Liberecka a Liberecka, 2001 (z němčiny přeložila Libuše Dismanová, upravila Eva Koudelková, ilustrovala Jarka Váňová)
![](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200020167-533ee533ef/2-7.jpg?ph=32eba348a2)