Liberec na konci druhé světové války
Strach, nárůst sebevražd, násilné vysídlování i město mladých. Liberec po skončení 2. světové války pohledem historičky Kateřiny Portmann
Na poslední dny 2. světové války v Liberci, i co se dělo potom, jsme se zeptali historičky Kateřiny Portmann, která na Katedře historie Technické univerzity v Liberci vyučuje moderní a soudobé dějiny.
„Atmosféra v Liberci byla bezesporu jiná, než byla ve vnitrozemí. Je to logicky dané skladbou obyvatelstva. Faktem, že Liberec byl hlavním městem říšské župy Sudety, to znamená, že nějaké velké nadšení z toho, že dochází k osvobození, tady nebylo,“ přiblížila Kateřina Portmann s tím, že v prvních týdnech po válce byl v Liberci chaos. Němci žili ve strachu a v nejistotě, Češi se snažili ustanovit novou správu města.
Skladba obyvatel na konci války
Podle ní běžní lidé v Liberci konec války přivítali, většina z nich ale byli Němci, kteří měli strach z toho, co po porážce Německa nastane. Přesnou evidenci obyvatel ale historici nemají, nemůžou tedy přesně určit, kolik bylo v Liberci na konci války například Čechů. Kateřina Portmann odhaduje jejich počet na 10 až 15 procent ze všech obyvatel. Ve městě ale podle ní na konci války nežili jen starousedlíci, ale i mnoho odvedených na nucené práce.
„Celá říšská župa Sudety, především od roku 1944, se stává místem, kde vzniká celá řada pobočných koncentračních táborů a různých jiných zařízení, které jsou určeny pro nucenou práci. Jsou tady takzvaní ostarbeiteři, ale jsou tady i ženy převezené z Osvětimi. Je tady i poměrně dost lidí, kteří se dostali na to území v důsledku postupující fronty. Víme, že tady byly i děti, které zde byly umisťovány v důsledku evakuací z Německé říše před bombardováním. A řada dalších,“ nastínila obraz na začátku května 1945 v Liberci a okolí historička.
Zvýšený počet sebevražd
„Nálada byla bezesporu vyhrocená. To původní obyvatelstvo, německy mluvící, které zde bylo usazené, se ocitlo ve stavu chvílemi až hysterie, paniky, chaosu, strachu…. Svědčí o tom třeba i výrazný nárůst sebevražd. Československo obecně během května, června, července a srpna roku 1945 zažije největší nárůst sebevražd ve svých dějinách,“ uvedla Kateřina Portmann.
Podle ní nešlo jen o nacistické pohlaváry, kteří by si vzali život po vzoru svého vůdce. Na život si sahali i běžní Němci, kteří nebyli aktivními příznivci režimu. Často nešlo o sebevraždy jednotlivců, ale i celých rodin, kdy mezi mrtvými jsou zaznamenány i velmi malé děti.
Divoké odsuny a revoluční gardy
„Vedla je k tomu obava z toho, co bude. Souběžně s osvobozením dochází k prvním vysídlovacím akcí, takzvanému divokému vyhnání a odsunu, se kterým je spojena velká míra brutality a násilí. Takže někteří samozřejmě odmítali opustit svoje domovy. Ono, když vám je osmdesát, a máte se si představit, že půjdete někam na cestu, tak asi není nepochopitelné, že se přikročí třeba k takovémuto kroku,“ sdělila historička. Němci se také, i díky nacistické propagandě, báli Rudé armády a často jako spouštěč byla i sebevražda někoho v jejich okolí.
Násilí a akty odplaty jsou podle Kateřiny Portmann spjaty hlavně s různými bezpečnostními formacemi, mezi kterými zásadní roli hrály revoluční gardy. To byly jednotky, které přišly s cílem stabilizovat pohraničí, ale které se dopuštěly i řady zločinů. Toho si byly vědomy i nové správní orgány, které měly problémy tyto skupiny pacifikovat.
Osídlování pohraničí
Osídlování Liberce a okolí podle Kateřiny Portmann probíhalo průběžně, řídily ho i stejné úřady jako vysídlování německého obyvatelstva. Do Liberce přicházela řada lidí hned od května 1945. Podle historičky se vraceli jak starousedlíci, tak přicházeli i noví lidé. Byli mezi nimi tací, kteří přišli jen zabrat nějaký majetek a pak zase šli dál. Přišla ale i řada takových, kteří v Liberci viděli novou životní šanci.
„Není překvapivé, že je mezi nimi velká řada mladých lidí. Někteří svědci mluví o tom, že Liberec byl městem mladých, nepotkali jste tady nikoho nad čtyřicet. A potom i lidé ze sociálně slabších vrstev, pro které ten Liberec byl lákavý, protože se snadněji dostali k nějakému povolání, k nějakému majetku,“ pokračuje historička.
Budování českého Liberce
„Byli to lidé nejrůznějších charakterů. Přesto si troufnu říct, že řada z nich se s tím Libercem ztotožnila. A stejně tak, jako máme ty akty vyhánění, tak v rámci těch procesů osidlování vidíme, jak začínají budovat nové struktury měst. Začíná fungovat divadlo, začínají hrát fotbal, začínají fungovat české školy. Určitě mezi těmi novými osídlenci se našla celá řada těch, kteří tady chtěli vybudovat to nejlepší. Chtěli prostě žít, chtěli se konečně po konci druhé světové války zase nadechnout, nedělat zatemnění, prostě chodit si volně po ulicích a trávit ten volný čas,“ doplnila Kateřina Portmann.
V roce 1947 už byla podle ní správa města stabilizovaná, Liberec na rozdíl od dalších lokalit neměl podle ní zas tak velký problém s osídlováním, protože byl považován za perlu severu, bohaté město plné nových příležitostí.
Právě poválečným obdobím v Liberci se zabývá Kateřina Portmann i v nové, letos vydané odborné publikaci, nazvané Vyrovnání se s válečnými zločiny a zločiny kolaborace po druhé světové válce v Liberci.
![Kateřina Portmann|foto:Hana Hauptvogelová, Český rozhlas](https://32eba348a2.clvaw-cdnwnd.com/b2478adc5e5cc22274c76363082b5ac2/200095399-47c0e47c0f/4517.jpeg?ph=32eba348a2)
zdroj:https://liberec.rozhlas.cz/strach-narust-sebevrazd-nasilne-vysidlovani-i-mesto-mladych-liberec-po-skonceni-9230494?fbclid=IwZXh0bgNhZW0CMTAAAR0zk-rHAYASU90jEbiK3xGJnOVrJ0TjEd92WTNe7UROZKBIojPhCAY1Xbg_aem_ARJiKz2EsvWNGvaWx1q6FCLQ4sZg4wp41J5tEx3O7hM3xSCsDaLd0MgcfB1XFCwsBlSefUY9x3dZfipovuIGxUR9#&gid=asset&pid=1
Utrpení židovských obyvatel Liberce neskončilo ani po válce, problémem byla třeba německá národnost
Čtením jmen obětí holocaustu si v pondělí 6. května celý svět připomněl šest milionů Židů, kteří zahynuli v nacistických lágrech během druhé světové války. Mezinárodní den obětí holocastu a hrdinství, v hebrejštině Jom ha-šo'a, si připomněli také v Liberci před krajskou knihovnou, kde před válkou stávala synagoga. Natáčela tam i redaktorka Jana Švecová.
Německá národnost
V koncentračních táborech zemřelo za 2. světové války 716 židovských obyvatel Liberce, domů se jich vrátilo jen 37. Tím ale jejich utrpení neskončilo.
"Jejich situace byla poměrně komplikovaná i vzhledem k tomu, že valná většina z nich byla německy mluvících. To znamená, když oni se vrátili, tak na ně nebylo primárně hleděno státní politikou jako na osoby perzekuované z rasových důvodů, ale jako na Němce. Máme i případy lidí, kteří se navrací z vyhlazovacích koncentračních táborů, a protože v roce 1930 se hlásili k německé národnosti, tak je čekal třeba následně i odsun do některé z okupačních zón Německa. Zkrátka a jednoduše, kdo mluvil německy, rovnal se nacista," přiblížila historička Kateřina Portmann z Technické univerzity v Liberci.
Cizinci bez majetku
Tento dějinný paradox ale nebyl jedinou překážkou, která jim ztěžovala návrat do normálního života. "Další zásadní problém byl, že se vrací lidé, kteří jsou zásadně traumatizováni. Přichází do města, kde vlastně už nežije téměř nikdo, koho by znali. Často se neměli ani kam vrátit, protože jejich majetky byly dávno zabrány, arizovány, rozebrány, a následně třeba i jako německý majetek zase konfiskovány československým státem," uvedla historička.
Jediní z rodiny
Traumatizující pro přeživší byla i situace, kdy se z celé rodiny vrátil jen jeden člen. Ještě horší to bylo v případě, kdy se vrátilo jen samotné dítě. "Máme konkrétní případ třeba Anny Rosenbachové, jejíž celá rodina se hlásila k české národnosti, která psala svým blízkým do Libníkovic, že se k ní tady lidé nechovají vždycky hezky, že se cítí být na okraji společnosti, že má dojem, že je nechtěná. Mohl to být samozřejmě reálný dojem z chování těch spoluobčanů, ale mohlo to být i způsobené tím traumatem, které měla za sebou, a tím smutkem, že rodiče a bratři se zkrátka nevraceli," doplnila Kateřina Portmann.
Příběh Pavla Jelínka
Jedním z posledních přeživších Židů v Liberci je 89letý Pavel Jelínek. Od transportu v první fázi války ho zachránilo to, že pocházel ze smíšeného manželství, a jeho tatínek se s jeho židovskou maminkou nikdy nerozvedl. K transportu byl malý Pavel povolán až v deseti letech, ale to už se psal rok 1945.
"A 27. dubna už měli Němci poněkud jiné starosti, tak jsme utekli do lesa, až nás osvobodila Rudá armáda," zavzpomínal Pavel Jelínek. S židovskou částí své rodiny se už nikdy nepotkal.
Jména židovských rodin Liberce připomínají alespoň takzvané štolprštajny čili Kameny zmizelých. Jeden z nich, před domem libereckých Ruprechticích, nese jméno babičky Pavla Jelínka. Ona sama zahynula v Treblince.
zdroj: https://liberec.rozhlas.cz/utrpeni-zidovskych-obyvatel-liberce-neskoncilo-ani-po-valce-problemem-byla-treba-9230530